Jeg er kanskje ikke tydelig nok.
Jeg må kanskje være oppriktig og si hva jeg er ute etter.
Hva er du ute etter?
Jeg vil at sjelen din skal åpne seg for meg.
Frustrasjon og bedrøvelse skyldes potensial som ikke er realisert.
Hedonismen var umiddelbar behovstilfredsstillelse.
Selv flyktige begjær ble oppmuntret, også på andres bekostning.
–Kan jeg bomme en røyk? –Ja da.
Du går ikke på andre filosofiforelesninger.
Etikk er en av de obligatoriske fagene mine. Jeg studerer film.
Er du ekte eller en som tror du er Scorsese–
–fordi du har sett filmer istedenfor å få deg et nummer på fredager?
Jeg er ikke den neste Scorsese.
Og grunnen at jeg ikke fikk noe sex, var mer ydmykende enn film.
–Quaid. –Stephen Grace.
Filosofikursene er uansett dritt. Vi bør nærme oss filosofiens kjerne:
Det vi ikke forstår. Det vi frykter.
For hvis vi ikke gjør det, så risikerer vi... Glem det.
–Hva risikerer vi? –Hvis man ikke oppsøker udyret...
...vil udyret før eller senere oppsøke en.
Jeg har neppe nok frykt til å fylle en to timer lang forelesning.
Hva er det verste du har kommet ut for?
Storebroren min døde da jeg var 15.
–Hvordan døde han? –I en bilulykke. Han var full.
Å miste en eldre søsken må ha gjort at livet føltes en tanke ømtålig.
Gi deg nå. Ingen frykt fordi du selv er dødelig?
Nei. Ingen frykt. Det var sinne og sorg, men ingen frykt.
Frykt ville vært...egoistisk.
Jeg har faktisk et ganske kjedelig liv.
Det er ikke ofte frykt kommer inn i det.
–Greit. Jeg glemmer det. –Takk.
–Og der rakk jeg ikke toget... –Alarmen har ringt ti ganger nå.
–Jeg er bare praktisk anlagt. –Eller redd for å leve.
Våkne, elskling. Vi er hjemme. Er du trøtt?
Hvilket eventyr vil du høre i kveld?
–Kan jeg hjelpe deg? –En ulykke. Jeg må låne telefonen.
Telefonen fungerer dessverre ikke.
Sarah! Sarah! Ut av huset!
Mamma?
Dette er moren din.
Faren din.
–Jeg har ikke sovet så godt. –Matte eller etikk?
–Jeg gikk ut. –Du blir jo aldri med ut.
Jeg planla det ikke. Det bare skjedde.
Stephen. Det er en politimann her.
Han spør om jeg vet hvor du var i går kveld.
–Der røyk den gylne framtiden din. –Det var vittig.
–Hva gjør du her? –Du må komme innom meg i kveld.
–Hvorfor det? –Jeg har et forslag.
–Du kan vel si det nå? –Jeg har ikke tid.
Kom innom etter jobben. Pilgrim Street 64.
–Takk. –Hyggelig å treffe deg.
Stilig føflekk, forresten.
Da er vi ferdige for i dag.
–Det er bra. –Malingen er en hobby.
–Har du flere her? –Nei.
Jeg ødelegger dem når jeg er ferdig. Jeg orker ikke de stirrende øynene.
Jeg skal skifte.
Jeg har tenkt på noe.
–Du har vel hørt om Kinsey? –Ja.
–Han med sexstudiene? –Ja. Tenk deg en fryktstudie.
En granskning av folks frykt og årsakene til den.
Du har utstyr fordi du studerer film. Og trenger et avhandlingsprosjekt.
Kall det et katarsisforsøk. Å oppleve en annens frykt...
Det er den tryggeste metoden for å ta på udyret.
Jeg tror ikke jeg vil ta på udyret du snakker om.
Da kan vi gjøre det fordi det blir jævla kult å gjøre noe minneverdig!
Når du sier det sånn...
Den sommeren broren min døde, kjøpte han et gammelt vrak.
Men den var stilig. En 65–modell...
...lyseblå Mustang.
Vi kjørte rundt i den hele sommeren.
Jeg ville ikke medgi det, men du har rett.
Da broren min døde,–
–var min første tanke at jeg også kunnet sittet i den bilen.
At jeg som 15–åring kunne...dødd.
–Da er du med? –Ja. Jeg er med.
Bra. Da feirer vi.
Dette er Samantha.
Og du heter Zooey, hva?
Stilig navn. Har du sett filmen "Killing Zoe"?
Jeg sa at jeg liker navnet ditt.
–Din dritt. –Brukes ikke datamaskiner til sånt?
Det er bare idioter og terrorister som har på seg solbriller inne.
Jeg trenger en klipper til avhandlingen min. Hva syns du?
–Hva skulle temaet være? –Frykt.
Vi skal jakte på udyret. Finne kilden til folks mørkeste frykt.
Avsløre mørket bak døra?
Greit. Jeg er med.
FRYKTSTUDIE
Vi vil filme intervjuer med menn og kvinner om deres innerste frykt
–Når hadde du ditt første mareritt? –Det første marerittet jeg husker...
Jeg avskyr fuktighet. Det verste er å velte et glass,–
–så servietten blir klissvåt, som en kjøttfull masse.
–Har du noen gang blitt ranet? –Har du noen gang sett noen dø?
Hva er ditt sterkeste minne om frykt?
–Det begynte som en soppinfeksjon. –Jeg tror ikke på noe.
–Men så kom det...en utsondring. –Mennesket tror at han er Gud.
Da lillesøsteren min ble født, revnet mors vagina med 8 cm, lissom.
Hun måtte sys sammen med rene hyssingen. Jeg var ti år gammel.
–Da sverget jeg på aldri å få barn. –Kan vi slutte her?
Det var en mark som hadde krøpet inn i den mens jeg badet i en sjø.
Og kjønnshåret mitt begynte å få en slags ost.
Da har vi nok alt vi trenger.
Vet du at vi har tatt fem kurs sammen?
Fem. Og dette er det første måltidet vårt sammen.
Det er ikke et måltid. Det er mer som en botanisk hage.
Jeg beklager hvis jeg krenker deg med grønnsakene, herr Hjerteinfarkt.
Dette er så godt.
Jeg liker bare ikke kjøtt.
Burgeren din gjør meg kvalm.
Så ekkelt! Herlig.
Det første måltidet på to år.
Ærlig talt er du en av dem jeg snakker mest med.
Oi, for en taper du er.
–Hva er det? –Det er ikke bra nok.
"Jeg er redd for edderkopper, klovner, Mikke Mus." Hvem bryr seg?
Jeg tror ikke på noe.
Har du satt den til å pipe når du skal drite?
–Gi meg den jævla greia. –Nei.
–Gi meg den jævla klokka, Stephen. –Du får den ikke.
Er dere to år gamle, eller hva? Gi dere.
–Din jævla drittsekk! –Slutt!
Intervju meg.
–Hva? –Jeg vil bli intervjuet.
Jeg vokste opp i en liten by utenfor New York.
Mamma jobbet i kolonialbutikken, og pappa...
Pappa jobbet på et slakteri rundt tre mil utenfor byen.
De slaktet kveg der–
–og forsynte markedene våre med organisk kjøtt, fôret opp på mais.
Han jobbet langt utover kvelden. Når han kom hjem, sov mamma.
Jeg lå der på puta og...
...hørte støvlene hans gå fram til døra til rommet mitt.
Jeg vet ikke om mamma lot som om hun ikke ante en dritt,–
–eller om hun bare var for svak.
Du trenger ikke gjøre dette.
Men...
Det jeg husker best ved det, var...
...hvordan kjøttet hans luktet etter at han kom hjem fra jobben.
Det var en tung, metallisk lukt–
–som han tok med seg hjem fra fabrikken.
Som varmt blod på gress.
Som kaldt fett i fryserne.
Jeg orker knapt å se på kjøtt nå. Og enda mindre spise det.
Jeg må visst ta jerntilskudd hele livet, hva?
Sånn skal det være! Et ekte, jævla trauma!
Jeg har vist dere min. Nå får dere vise meg deres.
Kom igjen, Quaid. Hvordan ødela foreldrene dine deg?
Hør her, jeg blir her i natt. Det siste toget har gått.
Våkne! Han er her, Stephen!
Quaid! Hva er det? Er alt i orden?
Hei, hva er det?
Bare en drøm.
–Det virket ikke bare som en drøm. –Det var ikke noe. Legg deg igjen.
Nei. Du vet stort sett alt om livet mitt.
Men jeg vet ingenting om deg.
Foreldrene mine ble drept da jeg var seks.
De ble drept foran øynene mine.
Drept med øksa fra pappas verktøyskjul.
De tok aldri mannen som gjorde det.
Jeg vet ikke hvordan jeg slapp unna, men det gjorde jeg. Jeg løp og løp...
...og jeg har egentlig aldri stoppet.
Ikke si det til noen, Stephen.
–Lov meg det. –Jeg lover det.
Hei, du nifse.
–Quaid lette etter deg i går. –Hva ville han?
Han spurte om jeg ville stå modell.
–Hva svarte du? –Ikke faen! Men høflig.
Men en stund trodde jeg at han kunne overbevise meg.
–Hva er dette? –Terapi.
1200 daler på Craigslist.
–Hvorfor har du kjøpt den? –Det vet du. Den er til deg.
Finn udyret. Kjør den når du er klar, ikke et øyeblikk før.
Kom. Jeg tror vi har en bra en i dag.
Joshua? Hva er ditt sterkeste minne om frykt?
Da jeg var seks, ble jeg påkjørt av en bil.
Hjernerystelsen gjorde meg døv i tre år.
Så jeg gikk fra å være...
...en normal gutt til å være helt avskåret fra hele verden.
Da det ble virkelig ille, ba jeg en bønn mamma hadde lært meg.
"Milde Jesus" noe.
"Pass på dette lille barnet." Det var en sånn greie.
Jeg husker ikke mer. Jeg har ikke hatt bruk for den på en stund.
Så, en dag, kom hørselen tilbake.
Og fremdeles er det sånn at når jeg hører en lyd,–
–og pipingen i ørene kommer tilbake, så...
Bare det å snakke om det...
...gir meg en følelse av frykt.
Det er vel det verste.
Man lever med forestillingen om at det som gjør en mest redd,–
–kan komme tilbake når som helst.
Hei. Kan du sitte for meg i morgen? Samme betaling som vanlig.
Jeg er opptatt.
Spør en av de andre jentene.
Dette er moren din.
Jeg har en overraskelse til deg. En nødvendighet.
Noe så rått!
Den er nesten uforgjengelig. Iallfall tåler den støt og vann.
Takk, Cheryl.
Vil du at jeg skal bli intervjuet til fryktstudien, kan jeg gjøre det.
Kan du det? Greit.
Jeg prøver å fikse noe.
Jeg hadde håpet at du ville gjøre det alene. Det ville føles bedre.
Ja da.
–Jeg kan komme innom etter skolen. –Bra.
–Er dette familien din? –Ja. Mamma og storesøstrene mine.
–Pene, hva? –Ja. Akkurat som søsteren sin.
Skal vi sette i gang?
Jeg husker tydelig den første dagen min i barnehagen.
Jeg hadde på meg en lyseblå kjole.
Etter under ti minutter spurte noen hva som var galt med ansiktet mitt.
Da forsto jeg at jeg hadde noe å skamme meg over.
Du har ikke noe å skamme deg over.
Stephen. Du skal jo liksom være upartisk.
Jeg vet at det kunne vært mye verre enn en føflekk.
Men det er vanskelig å tenke på hver gang jeg ser meg i speilet.
Eller ser på søstrene mine.
Det den gutten spurte meg om da jeg var fem,–
–er det folk ønsker å spørre meg om hver eneste dag.
Og hver gang jeg treffer noen for første gang, blir jeg fem år igjen.
Jeg er så lei for at du har måttet oppleve det.
Får jeg vise deg noe?
Noe som...det skal mye til før jeg gjør?
Noe jeg ikke viser til mange.
Abby...
–Jeg kan ikke. –Hvorfor?
Hjertet mitt er et annet sted akkurat nå.
Hva betyr det?
Bare gå din vei. Vær så snill.
Bare gå og hent kameraet. Du trenger ikke snakke med henne.
–Hvorfor knullet du henne ikke? –Jeg føler ikke noe sånt for henne.
–Du er redd Cheryl vil få vite det. –Det angår ikke saken.
Da kan jeg vise henne båndet?
Kan du være litt grei?
Hør her. Cheryl har en god del bagasje.
Jeg vil ikke at du skal bli såret.
Og jeg misliker at du pisser i brønnen.
Det er et skoleprosjekt, Quaid. Vi helbreder jo ikke kreft.
Er dette bare et skoleprosjekt for deg?
Du vet hva jeg mener.
–Vi er vel venner, ikke sant? –Ja.
Så selvsagt hjelper jeg deg.
Jeg henter kameraet og hiver båndet. Når jeg har sett det.
–Var det noe mer? –Ja.
–Jeg tar bilen i morgen. –Godt gjort.
Jeg vet at du mente det som en katarsis og utfordring, men...
...det er faktisk bare en bil.
Jeg vet det. Det er bare en bil. Når man prøver å få seg et nummer.
Hold kjeft, for faen!
–Vil du ha båndet? –Nei.
–Du er sexy, vet du. –Nei, det er jeg ikke.
Hvorfor?
Sexy er mye forskjellig.
Det er kort skjørt og høye hæler.
Det er morgenånde og bustete hår.
Det er å være full av skitt etter å ha ryddet i garasjen.
Det er...vinterjakken som skjuler alt unntatt øynene.
Det unike er sexy.
Så...kan du slutte å synes synd på deg selv?
Kan du male meg? Som om jeg var normal?
Din jævla galning!
Slikk meg. Vær så snill.
Hadde du mareritt?
Hva er ditt sterkeste minne om frykt?
Livet mitt er en labyrint.
Et kart over kaoset er inngravert i ansiktsuttrykkene mine.
Takk.
Hva er ditt sterkeste minne?
Det ligger et svar i det vi gjør.
Et botemiddel ingen jævla medikamenter–
–eller kvakksalverterapi kan måle seg med.
Men iblant blir jeg motløs.
Kanskje jeg ikke er tydelig nok.
Jeg må kanskje være oppriktig og si hva jeg er ute etter.
Hva er du ute etter?
Jeg vil at sjelen din skal åpne seg for meg.
Utspredd som en åpnet mus, så jeg kan se inn i hemmelighetene.
Den siste! Jeg har med meg øl. Vi må bli ferdige i kveld.
–Hvor mange kjøpte du? –Seks. Men alle er til meg.
Gi meg en øl nå.
Jeg satt inne det meste av 20 år. I mammas hus.
Jeg fikk diagnosen agorafobi.
Så du gikk aldri ut?
Hvordan fikk du tak i ting som mat og toalettpapir?
Jeg var helt avhengig av mor. Og jeg utviklet et sterkt hat til henne.
Hun var årsaken til alt som var fælt i livet mitt.
Men hun var min eneste venn.
Hun døde da jeg var 21 år. Et hjerteattakk.
Jeg sa det ikke til noen. Jeg ringte ikke til noen. Jeg klarte det ikke.
Men etter tre uker merket naboene lukten og ringte etter sykebil.
Etter det kom de og så til meg ganske ofte.
Det var bra. Den dagen jeg prøvde å begå selvmord, fant de meg.
Kan du tenke deg å fortelle om det?
Jeg skar over strupen min med et barberblad.
Jeg var død i fem minutter.
Det er derfor jeg er her.
For tre år siden kunne jeg ikke gått ut av huset.
Nå ligger verden foran føttene mine. For da jeg kom tilbake,–
–kom jeg tilbake helt uten frykt.
Du er en jævla løgner!
Du kommer ikke inn hit og lyver om at du er jævla fryktløs!
Hva faen driver du med?!
–Slipp meg! –Det er jo bare jævla sminke!
Jævla drittsekk.
–Det var til video–CV–en. –Dette er ingen realityserie!
–Dra til helvete! –Du også!
Er du fullstendig sprø?
Man kan ikke bare kaste seg over noen sånn.
–Jeg hadde jo rett. –Hvem bryr seg om det?
Hva har det å si for oss? Jeg vil ikke bli pågrepet for overfall.
"Hvem bryr seg?"
Hvem bryr seg? Det er jo bare et skoleprosjekt, ikke sant?
Akkurat.
Det er ikke et jævla skoleprosjekt! Jeg driter i den jævla oppgaven!
Quaid? Stopp, vær så snill.
–Cheryl? –La meg være i fred.
Knullet du henne noen gang, eller hva?
Hvordan høres hun ut når hun kommer?
Hun er sikkert stille av seg. En som lar det bygge seg opp i fitta.
Det du nettopp gjorde... Du driter jo i det!
Flaks at jeg ikke prøvde å ta klokka di.
Cheryl. Det er Stephen. Jeg betaler sakene dine. Ring meg.
Bra jobbet, Grace. En jævla treer. Kessler moste meg.
–Hva mener du? –Karakterene på avhandlingen.
Unnskyld. Det var en jævla tabbe.
Jeg er en jævla tabbe. Jeg vet det.
–Hvorfor leverte du inn filmen? –Jeg kunne ikke la dere stryke.
Jeg hadde sikkerhetskopier. Uten det siste intervjuet, selvsagt.
Jeg betaler for alt utstyret.
–Ja, det skal du gjøre. –Det skal jeg.
Hopp inn, og la meg be om unnskyldning for dette.
Stephen. Jeg vil at vi skal fullføre fryktstudien vår.
Hva snakker du om? Du har jo allerede levert den inn.
Jeg snakker ikke om det vi har gjort, men det vi har igjen å gjøre.
Jeg kan gjøre det alene, men det vil jeg ikke.
Avhandlingen er ferdig. Jeg er ferdig.
Fortsett du, hvis du vil. Det var jo din idé.
–Så hvor skal vi? –Til yttergrensen.
Oi, det er en flott måte for å be om unnskyldning. Stopp.
–Drikk. –Nei. Stopp.
–Er dette en syk lek? –Det er ingen lek. Det er livet.
Du må møte frykten din og overleve.
Har du aldri lurt på hvordan din bror hadde det før han mistet styringen?
Nei. Jeg unngår å tenke på sånt, som alle fornuftige personer gjør.
Skal du kjøre inn i en murvegg? Skal det lære meg noe om livet?
Man vet aldri. Kanskje det fins et svar i den siste stunden.
En løsning. En utvei.
–En utvei fra hva? –Frykten din.
La den rive deg med seg.
–Du kan ikke alltid styre alt. –Jo, det kan jeg! Stopp!
Kom igjen, Stephen.
Jeg beklager. Jeg er full.
Hopp inn, og kjør meg hjem.
Dra til helvete.
Jeg trenger hjelp!
Jeg trenger hjelp.
Fanken også...
Hva gjør du her?
Jeg kom for å prøve å redde noe av innholdet på harddisken.
Her nede?
Jeg lette etter ei lyspære, og...
Hvis det ser ut som galskap, så må det være det. Hva?
Er det ikke sånn du tenker?
Jeg vet ikke hva jeg tenker.
–Jeg går. –Spør meg hva jeg vil.
–Nei. –Kom igjen. Spør meg.
Hva vil du?
At vi skal trappe opp studien.
Cheryl her. Legg igjen beskjed.
Hei, Cheryl. Det er Stephen.
Jeg har ikke truffet deg på en uke.
Jeg skal ikke komplisere livet ditt. Jeg vil bare snakke.
Ring meg.
Hei.
Jeg drar hjem på ferie i morgen, og vi har ikke sagt adjø.
Jeg ville ikke skilles som uvenner.
Det er en merkelig videofilm på skolekanalen.
Den går på alle tv–ene på skolen.
...at jeg måtte skamme meg resten av livet.
Hva er galt med ansiktet mitt?
Dette er virkeligheten din
Du vil aldri bli normal
Abby!
Du kom hit.
Takk for at du kom. Jeg innså at vi burde stilt flere spørsmål.
Intervjuet ditt var så fengslende at jeg ikke ville overse noe.
–Er ikke Stephen og Cheryl her? –De kunne ikke. Noe å drikke?
–Jack Daniels og cola? –Gjerne.
Med is, hva?
Stilig samling. "Kvalmen" av Jean–Paul Sartre.
Jeg har lest "For lukkede dører", men denne skal være bedre.
Bra. Du er våken. Jeg begynte å bli lei av å vente.
Kan du høre meg?
Kan du høre meg?!
Nei...
Jeg tror nok at du hører meg.
Vær så snill...du har bevist det du ville. Jeg er redd.
Ta dem bort.
Ta den jævla greia bort fra hodet mitt.
Du ser ut som en fordømt idiot. En jævla rommann.
Jeg vet ikke hva jeg tenkte på.
Takk. Beklager.
Nei...
Hva har jeg gjort?
Unnskyld! Ikke skyt meg.
Nei, nei...
Mor!
Du? Du kan finne trøst i dette.
Du sto foran udyret. Og udyret vant.
–Hallo? –Stephen?
Abby. Hvor er du?
Ville du likt meg hvis jeg var pen? Perfekt, som søstrene mine?
Hva er det du snakker om?
Si hvor du er.
Hvor er du?
Herregud... Ring alarmtelefonen!
Abby? Ring etter en sykebil!
Ring etter en jævla sykebil! Hjelp meg!
Jesus, som alle barn har kjær, se til meg som liten er.
Ha medynk med min enkelhet.
La meg komme fram til Deg. Da vil alt bli bra.
–Hva er det med den ukjente? –Ikke noe nytt fra politiet.
–Han virker helt ødelagt. –Reagerer ikke på noe legene gjør.
Ferdig.
Joshua. Hva er ditt sterkeste minne om frykt?
Quaid! Møt udyret!
Det var du som gjorde det mot henne!
Kom ut! Jeg lar deg ikke slippe unna!
Vil du møte udyret?! Møt meg!
Din far.
Abby ligger på den jævla Akutten.
Hun ligger på den jævla Akutten, Quaid! På grunn av deg.
Kom ut, for faen!
Tror du at du kan skremme meg?
Slipp øksa! Gå ned på kne.
Hei.
Jeg har noe å vise deg.
Et resultat fra skoleprosjektet vårt.
Det er blitt mye mer givende.
Det er biff. Lettsaltet. Godt stekt.
Hva faen har du gjort?
Cheryl?
Hjelp!
Cheryl? Cheryl?!
Hun er ikke igjen her. Jeg har alt sluppet henne fri. Jeg lover det.
Jeg ville bare vise deg studiens neste fase.
Jeg begynner å få resultater.
Jeg har det litt jævla bedre. Marerittene er helt borte.
Hun trodde nok at hun kunne være mer tålmodig enn meg.
Hun avskydde til og med lukten.
Og alle minnene om faren kom nok fossende tilbake.
Hvor lenge holdt du henne innelåst?
Til jeg hadde fått rett.
–Hun ser syk ut. –Hun er selvsagt sulten.
Det har jo gått halvannet døgn.
Nå begynner sprekkene å vise seg. Her begynner frykten.
Hun forbannet alltid meg etter en konfrontasjon med kjøttet.
Slipp meg ut!
Quaid! Hva gjør du?! Hvorfor driver du med dette?!
Jeg vil ikke gjøre det.
Jeg vil ikke gi deg det du vil ha.
Jeg er ikke sulten lenger engang.
Jeg vil heller dø enn å spise det jævla kjøttet ditt.
Omtrent der begynte hun å hallusinere. Små, mentale tics.
Hun trodde at hun merket noe i håret eller i nakken.
–Det kjøttet ser... –...modent ut?
Det er varmt i det lille rommet hennes.
Og det er noen fluer der inne.
De fant kjøttet og la eggene sine.
–Var det også en del av planen? –Ja.
Det er jo kjernen i dilemmaet.
Jo lenger hun venter, desto verre blir det.
Du er syk.
Du er bare en jævla sadist.
Din forpulte jævel!
–Hvor lang tid har det gått? –Fem dager. Seks.
Seks dager?
Quaid?
Unnskyld, Quaid.
Unnskyld.
Hva det enn er jeg har gjort...
...så ber jeg om unnskyldning.
Bare slipp meg ut. Vær så snill...
Unnskyld.
Det forbauset meg hvor plutselig hun ga opp.
Hun satt i midten av rommet og renspiste kjøttstykket til beinet.
Hvor gikk hun?
Hun gikk ned og drakk flere glass vann.
Der satt hun stille i tre–fire timer. Jeg ga henne poteter. Så gikk hun.
Du lyver! Hvor er hun?!
Let igjennom huset, hvis du vil.
–Hvem har du med deg?! –Ingen. Slipp meg nå!
Å se at frykten for døden, den ytterste frykten, kom...
Det var yttergrensen.
Noen har skrevet at ingen kan vite noe om sin egen død.
Men det å vite mye om andres død–
–og se triksene sinnet bruker for ikke å se den bitre sannheten...
Det var et tegn om dødens natur. Ikke sant?
Som kanskje i en viss grad kan forberede en på sin egen død.
Å oppleve en annens skrekk var den beste måten for å røre udyret.
Stephen...
La oss se hvor sulten du må være for å tygge den.
Tekst: Tor Hundstad www.sdimediagroup.com